FRUCTELE MÂNIEI După romanul lui John Steinbeck
În zona centrală a Statelor Unite există o zonă numită "Castronul cu Praf",
datorită lipsei de ploaie. Aici, seceta și sărăcia s-au adunat, făcând ca mulți
fermieri să-și piardă pământurile.
Aceasta este povestea unei familii de fermieri, gonită de pe pământul lor de
dezastre naturale și schimbări economice necontrolate, și despre marea lor călătorie
în căutarea păcii, siguranței și a unui alt cămin.
- Când te întorci, Roy? - Peste vreo două săptămâni.
Să nu faci ceva ce n-ai vrea să aflu.
- Mergi sănătos! - Rămâi cu bine!
Mă luați și pe mine, domnule?
- Nu vezi ce scrie? - Ba da.
Transportul pasagerilor INTERZIS
dar cine e om de treabă nu se ia după toate fleacurile.
Bine, urcă! Ghemuiește-te pe prag, până intrăm pe drum.
- Mergi departe? - Nu, doar vreo trei kilometri.
Aș fi luat-o pe jos, dar sunt frânt de oboseală.
- Cauți de lucru? - Nu. Merg acasă.
Ăla bătrânu' are vreo 40 de acri în arendă. Am avut mult de lucru.
- Lucrezi cu el? - Da.
Ți se citește în palmă. Ai dat la târnăcop sau la baros.
De-aia îți lucesc palmele. Am mai văzut și la alții.
N-ai o meserie?
- De ce nu-ți vezi de treabă? - Ce să-mi văd?
Las' că știi tu. De când m-am urcat, mă tot descoși. De ce nu mă întrebi de unde vin?
Nu-mi bag nasul unde nu-mi fierbe oala. Eu stau în banca mea.
Mă adulmeci ca oaia în răsad, cu năsulia aia a ta.
Nu mă dau ascuns. Am fost la pușcărie. Patru ani.
- Mai vrei să știi ceva? - Nu mă lua așa.
- Hai, întreabă-mă. - Nu mă interesează.
Nici pe mine. Vreau să-mi văd de drum, fără să mă bag în treaba altuia, atât.
Vezi drumeagul din față? Acolo mă dau jos.
Arzi de nerăbdare să știi de ce m-au închis, așa-i?
Nu sunt eu la care să te lase cu ochii în soare.
Omucidere.
"El mi-e mântuitorul."
"Mântuitorul."
"Mântuitorul meu acum."
- Salutare, prietene. - Salutare.
Ia zii...
...nu ești tânărul Tom Joad, băiatul lui moș Tom?
Ba da. Merg spre casă.
Măi, să fie!
Eu te-am botezat, băiete.
Dumneata ești predicatorul?
Cândva.
Acum nu mai sunt.
Mi-am pierdut harul.
Dar l-am avut.
S-au zvârcolit atâția păcătoși în canalul de irigații ca să se pocăiască,
că era să înec aproape jumătate din ei.
Dar mi-a ajuns.
Mi-am pierdut spiritul.
Nu mai știu despre ce să predic. Asta e.
Nu mai sunt sigur de nimic.
Îmi amintesc că odată ai ținut predică întreagă
mergând în mâini, cu capul în jos.
Da, mi-amintesc.
Mi-a ținut figura.
Dar asta n-a fost nimic.
Am ținut o predică mergând pe creasta unui acoperiș de șopron,
Uite așa:
- Pe aia ai văzut-o? - Nu.
Serios?
Oricum, s-a terminat.
Trebuia să te fi însurat.
De ce? Le emoționam pe fete atât de tare, de nu mai puteau.
Pe urmă, mergeam să le consolez.
De fiecare dată, sfârșeam prin a le iubi.
Mă cuprindeau remușcările. Mă rugam, dar degeaba.
Data următoare, făceam la fel.
La mine nu țineau rugile.
Tata spunea mereu că nu ești bun de predicator.
Mie nu mi-ar fi scăpat nici una. Bei?
Dar tu nu erai predicator! Pentru tine, era doar o simplă fată.
Pentru mine, erau niște sfinte.
Eu le mântuiam sufletele.
M-am întrebat: Cine este "Duhul Sfânt"?
Poate că este dragostea.
Le-am iubit pe toate atât de mult, că uneori am răbufnit!
Poate că păcatul și virtutea nici nu există.
Doar ceea ce înfăptuiești.
Unii fac lucruri bune, alții, nu atât de bune.
Și n-avem dreptul să crâcnim.
Sigur, la masă spun o rugăciune,
dar nu mi-e inima la ea.
- Bun lichior. - E și cazul.
M-a costat un dolar.
- Ai fost plecat în lume? - N-ai auzit? S-a scris și la ziar.
- Nu. Ce s-a întâmplat? - Am fost închis patru ani.
Iartă-mă că am întrebat.
Nu mă mai deranjează. Aș face-o din nou.
Am omorât pe unul la dans.
Eram băuți, m-a tăiat cu cuțitul și i-am crăpat capul cu lopata.
- Ca pe dovleac. - Nu ți-a fost rușine?
Nu. Mă tăiase cu cuțitul... De-aia mi-au și dat doar șapte ani.
Am scăpat cu patru.
- De-atunci nu i-ai mai văzut pe ai tăi? - Nu. Până în seară ajung.
Ard de nerăbdare.
- Încotro o iei? - Nu contează.
De când mi-am pierdut spiritul, mi-e indiferent pe unde apuc.
Merg cu tine.
Poate mama a gătit friptură de porc.
În patru ani, am mâncat porc doar o dată pe an. De Crăciun.
Mă bucur să-l văd pe tatăl tău.
Ultima dată l-am văzut la un botez.
Era atât de plin de Duhul Sfânt, cum n-am mai văzut.
A zbughit-o prin tufișuri, urlând ca lupii la lună.
Până la urmă, a vrut să sară peste un tufiș cât un pian de mare.
A început să cârâie și-a rupt-o la fugă spre tufiș.
L-a sărit,
dar și-a rupt piciorul în două.
Era acolo un dentist ambulant, care l-a oblojit, iar eu i-am spus o rugăciune.
De atunci, a terminat-o cu Duhul Sfânt.
- Ascultă! Vântul ăsta nu anunță nimic bun. - Că bine zici.
Așa-i mereu pe vremea asta.
Mamă?
Tată?
Mamă?
Nu-i nimeni acasă.
- S-a întâmplat ceva. - Ai un chibrit?
Or au plecat cu toții, or au murit.
- Nu ți-au scris niciodată? - Nu. Nu erau din cei care să scrie.
Sunt ai lui mama. Îi avea de ani de zile.
Asta a fost a mea. I-am dat-o bunicului când am plecat.
Crezi că au murit?
N-am auzit să fi murit.
Tommy?
Muley!
- Ai mei unde sunt? - Au plecat.
Da, dar unde?
Este Muley Graves. Îl mai ții minte pe predicator?
- Nu mai sunt predicator. - Îl mai ții minte?
- Mă bucur să te revăd. - Unde sunt ai mei?
Au plecat. La unchiul tău John... cu toții... acum două săptămâni.
Dar nu pot rămâne nici acolo. Și John trebuie să plece.
Dar ce s-a întâmplat? De ce a trebuit să plece?
Trăim aici de 50 de ani.
Toată lumea trebuie să plece. Toți pleacă. În California.
Ai mei, ai tăi, toți.
Cu excepția mea. Eu n-am să plec.
- Cine i-a îndemnat? - Ascultă!
Vântul e de vină. Seceta. Oricum, de aici ni se trage.
De ani de zile suflă așa.
Ne pustiește pământul, usucă culturile.
Acum ne alungă și pe noi!
Ai înnebunit?
Unii așa spun. Vrei să știi ce s-a întâmplat?
Asta te-am și întrebat.
Ei bine, s-a întâmplat...
în cazul meu...
într-o zi, a venit unul la mine...
După atâta secetă, nu mai rentează să iei pământ în arendă.
Nici nu-ți acoperi cheltuielile.
Un singur tractor acoperă munca a 12-14 ferme.
Plătești un singur om și strânge toată recolta.
Dar cu mai puțin, nu putem trăi.
Copiii n-au nici ce băga în gură. Umblă în zdrențe...
Ne-ar fi rușine dacă nici ceilalți copii n-ar fi la fel.
N-am încotro. Aplic doar niște ordine. Mi s-a spus să plecați.
- Asta vă transmit. - Adică să plec de pe pământul meu?
- Eu n-am nici o vină. - Dar cine?
Știi prea bine al cui e pământul... Al companiei Shawnee.
- Și compania cine e? - Nimeni. E o companie.
Are și ea un președinte, nu? Au pe cineva care știe la ce folosește o pușcă, nu?
Băiete, nu-i vina companiei. Banca îi spune ce să facă.
- Foarte bine. Unde-i banca? - La Tulsa. Și ce să faci acolo?
Nu-i decât un director, care a căpiat ascultând de ordinele sale.
- Și noi pe cine împușcăm? - Habar n-am.
Dacă știam, vă spuneam. Haban n-am a cui e vina.
Ascultă ce-ți spun:
Nimeni n-o să mă alunge de pe pământul meu!
Bunicul l-a luat acum 70 de ani!
Aici s-a născut tata. Toți ne-am născut aici!
Unii am fost omorâți aici!
Unii ne-am jertfit pentru el.
Asta ne-a dat...
ne-a născut...
l-am lucrat...
și am murit pe el!
Și nici o patalama scrisă...
Și, mai departe?
Au venit și m-au alungat.
- Au venit cu buldogii. - Cu ce?
Cu buldogii. Buldozerele cu pluguri.
Și pentru fiecare buldozer,
erau alungate de la casele lor 10, 15 familii.
O sută de suflete au luat calea pribegiei.
Ai lui Ramsey, Peters, Parry, Joad.
Au fost alungați unii după alții.
Juma' din cei pe care-i știm au ajuns pe drumuri.
Cam acum o lună, mi-a venit și mie rândul.
- Înapoi! Înapoi! - Spune-le, Muley.
V-am prevenit, întorceți-vă!
Dacă te apropii, te zbor de pe buldozer!
Te-am prevenit!
Ești băiatul lui Joe Davis!
Nu-mi place să fiu amenințat cu pușca.
De ce vii împotriva a lor tăi?
Pentru trei dolari pe zi. De-aia.
Am doi copilași acasă, nevastă, soacră. Trebuie să mănânce.
Mai întâi trebuie să mă gândesc la familie. Pe ceilalți, îi privește.
Băiete, nu pricepi? Ăsta-i pământul meu!
A fost. Acum, e al companiei.
Caută-ți de drum, băiete. Dacă te atingi de casa mea,
te miruiesc cu un plumb!
N-o să miruiești pe nimeni. În primul rând, pentru că o să te spânzure.
Apoi, în nici două zile, trimit pe altul în locul meu.
Hai, cărați-vă! Dați-vă la o parte!
Ce rost ar fi avut? Avea dreptate.
Nu puteam face nimic.
Cum e cu putință să-i alunge așa.
Ceilalți ai mei au plecat spre vest.
Nu mi-a rămas nimic de mâncare, dar n-am putut să plec. Parcă nu m-a lăsat ceva.
Acum, umblu fără căpătâi și dorm pe unde apuc.
Îmi tot spuneam, să fie totul la locul lui
când s-o întoarce oamenii acasă.
Dar știam că nu-i așa.
N-a mai rămas nimic de care să am grijă,
și n-o să se mai întoarcă nimeni.
Au plecat!
Iar eu...
...parcă sunt un strigoi bătrân care bântuie prin țintirim.
Asta am ajuns!
Credeți că m-am țăcănit?
Nu.
Ești singur, dar...
...țăcănit nu ești.
Nu-mi pasă. Dacă m-am țăcănit, asta e și cu asta, basta.
Nu știu cum s-au lăsat ai mei să plece.
Odată, mama, l-a bătut măr pe un negustor cu un pui viu.
În mâna cealaltă avea un satâr.
Le-a încurcat, nu mai știa care pe care,
La sfârșit, mai rămăsese doar cu picioarele de pui în mână.
Doar...
un strigoi bătrân în țintirim.
Și atât.
S-a potolit.
Ce ai de gând să faci?
Greu de spus.
Până mâine, rămân aici, apoi, cred, merg la unchiul John.
Mai departe, nu mai știu.
Ascultați!
Ei sunt... după faruri.
Haideți! Să ne ascundem!
De ce să ne ascundem? N-am făcut nimic rău.
Ești pe proprietatea altcuiva, Tom! Nu mai e pământul tău. Supraveghetorul are pușcă.
- Vino! - Să mergem, Tom! Ești eliberat condiționat.
Muley!
Nu ne rămâne decât să ne ascundem și să privim.
- Aici, nu ne caută? - Nu cred.
Odată, l-am altoit pe unul
pe la spate, cu un retevei din gard.
De atunci, n-au mai venit.
Nu-s aici.
N-aș fi crezut c-o să ajung să mă ascund în propria bătătură.
Mulțumescu-Ți Ție, Doamne, pentru ce ne dăruiești.
Amin.
Te-am văzut. Ai mâncat în timpul rugăciunii.
Doar un dumicat! O firimitură!
- Nu că s-a mozolit? - L-am văzut eu, mănâncă ca un râtan bătrân!
De ce nu stai cu ochii închiși în timpul rugăciunii?
Ce mai scrie, unchiule John?
"Multe locuri de muncă, în California. Se caută 800 de culegători."
Așteptați să ajung eu în California!
Am să culeg câte portocale poftesc!
Sau struguri. De ei nu mă satur niciodată.
Am să culeg un ciorchine uriaș,
și am să mi-l storc pe față,
iar mustul o să-mi curgă pe obraz.
Slavă bunului Dumnezeu!
Poate-mi iau un ciubăr plin cu struguri,
și mă tăvălesc prin ei, până-i storc pe toți.
Tare mi-ar plăcea.
Zău, de nu.
Slavă Domnului!
Tommy!
Mamă.
Sper că n-ai evadat. Nu trebuie să te ascunzi.
Nu. Am fost eliberat condiționat. Am acte.
Mi-era teamă că o să plecăm fără tine
și că n-o să ne mai vedem vreodată.
V-aș fi găsit eu, mamă.
Muley mi-a povestit ce s-a întâmplat.
E adevărat că plecați în California?
Suntem nevoiți, Tommy, dar va fi bine.
Am văzut anunțuri că se caută de lucru, și leafa e mare.
Dar mai întâi, spune-mi, ți-au făcut vreun rău?
Te-au adus în pragul nebuniei?
Nebuniei?
- Așa fac, uneori. - Nu, mamă. Am fost la început, dar gata.
Uneori îți fac lucruri rele.
Te scot din minți și te înrăiesc.
Iar te scot din minți, iar tu te înrăiești și mai și,
până nu mai ești nici flăcău, nici bărbat, doar un animal turbat.
- Ți-au făcut una ca asta. - Nu, mamă. Stai liniștită.
Eu...
N-am nevoie de un fiu țâfnos.
S-a întors Tommy!
Ce-i, băiete, ai fugit?
Tommy a evadat!
Știam eu! Nu poți ține un Joad la închisoare!
Știam, de la început!
Dă-te la o parte! V-am spus eu! Tom o să fugă din pușcărie,
ca un taur din ocol! Nu poți ține un Joad închis!
- N-am fugit. M-au eliberat. - Așa am fost și eu.
- Ce mai faci, unchiule John? - Salut, Tommy. Mi-e bine.
- Dar tu, Noah? - Bine, Tommy. Ai evadat?
Nu. Eliberat condiționat.
- Buna. - Tommy!
S-a întors băiatul de la pușcărie!
- Salut, Al! - Salut, Tom.
- Ai evadat? - Nu, m-au eliberat condiționat.
Rosasharn!
A evadat!
E cu Connie Rivers. S-au căsătorit.
Să tot fie trei, patru luni, de atunci.
Când am plecat, era doar o fetișcană.
- Bună, Rosasharn! - Ce mai faci, Tom?
El este Connie, bărbatul meu.
- Ai...? - Nu. Eliberare condiționată.
Dacă nu mă înșel, în curând, o să fiu unchi.
Ba nu!
Să te vedem, mămico!
- Uită-te la roșeața ei. - Uită-te cum roșește.
John Joad!
- Sper că n-ai uitat? - N-am uitat.
- Mai trecem și mâine. - Știu.
O să plecăm. Cum se crapă de ziuă.
De unde aveți banii ăștia?
Am vândut din lucruri, bumbac. Chiar și pe-al bunicului.
Cu totul 200 de dolari. Camionul ne-a costat 75.
Ne-au mai rămas 150, pentru drum. Cred că o s-o scoatem la capăt.
Sigur. Cu toții, suntem 12.
O să meargă ca un buhai, da' o să meargă.
Ar trebui să se grăbim, dacă nu vrem să ne apuce ziua.
- Ce zici, John? Veniți, băieți? - Bine.
Mamă!
Sunt gata.
Rosasharn, scoală copiii! Plecăm.
Ruthie, Winfield, scularea.
Unde-i bunicul? Al, caută-l!
Eu merg în față. Să mă ajute careva.
Stați puțin. Să mă ajute careva.
- Plecăm în California. - Copii, voi stați deasupra.
Al va conduce. Mamă, stai în cabină cu bunicul. Ne schimbăm mai târziu.
Connie, ajut-o pe Rosasharn să urce copiii.
- Unde-i bunicul? - Bunicule!
Unde se duce de obicei.
Bunicule! Bunicule!
Ține-i locul. John, tu și Noah urcați-vă și găsiți-vă un loc.
Repartizați încărcătura.
Crezi că va ține?
Dacă ține, o să fie o minune dumnezeiască.
Mamă! Tată!
Luate-ar dracii! Dă-mi...
- Copil... - S-a întâmplat ceva cu tata.
- De ce stai locului?! - A pățit ceva!
Dați-mi pace...
Ce s-a întâmplat, bunicule?
Nu s-a întâmplat nimic.
- Doar că n-am să plec. Atât. - Cum adică, n-ai să pleci? Trebuie.
Nu mai avem unde sta.
Nu vorbeam de voi. Vorbeam de mine!
M-am gândit toată noaptea. Rămân aici.
Dar e cu neputință! Totul va fi arat.
- Trebuie să plecăm cu toții. - Cu excepția mea. Eu rămân.
- Cum rămâne cu bunica? - Luați-o cu voi!
Cine o să-ți facă de mâncare? Cum o să trăiești?
Ce, Muley nu trăiește? Iar eu sunt de două ori mai bărbat ca Muley!
Ascultă-mă bunicule. Doar o clipă.
N-ascult nimic!
Ți-am spus ce am de gând. Nu plec...
nici pentru toate portocalele și strugurii din lume!
Nu plec în California!
Ăsta-i pământul meu. Aici sunt rădăcinile mele.
Da, domnule.
Lutul meu.
Nu-i bun de nimic, dar...
e al meu... Tot.
Să-l legăm și să-l urcăm în camion.
Nu poate sta aici.
Nu-l legăm. O să înnebunească, și o să-și facă rău.
- N-ar fi mai bine să-l îmbătăm? - N-avem whisky.
Nu, așteaptă. Am juma' de sticlă aici.
Le dau copiilor să adoarmă.
- N-are gust rău. - Mai e niște cafea. Îi prepar o ceașcă.
- Bravo. Toarnă-i niște calmant. - Dă-i o porție zdravănă.
E încăpățânat ca un catâr.
Dacă Muley...
se descurcă...
mă descurc și eu.
Miroase a cotlet de porc.
Cineva mănâncă cotlet. Mie de ce nu-mi dați?
Ți-am păstrat și dumitale. Sunt la încălzit.
Dar, mai întâi, bea o ceașcă de cafea.
Să-mi dai o porție mare.
Vreau mult cotlet!
- Mi-e foame. - Bineînțeles că ți-e foame.
Îmi place cotletul de porc.
- Urcă, Noah. - Întâi, picioarele.
Ajută-mă! Ușurel!
Acoperă-l cu ceva, să nu facă insolație.
Totul e la locul lui? Bine. Dă-i drumul, Al!
Urcă, mamă!
- La revedere și mult noroc. - Stai așa, Al!
Nu vii și tu cu noi?
Mi-ar plăcea.
Se întâmplă ceva acolo în vest,
și mi-ar plăcea să aflu ce,
dacă mai e loc și pentru mine.
E loc destul. Urcă!
- Dă-i drumul, Al! - California, venim!
Nu te uiți în urmă, mamă? Pentru ultima dată.
Plecăm în California, nu? Atunci, să mergem în California.
Nu te mai recunosc, mamă. Nu erai așa.
Pentru că nu m-a alungat nimeni din casa mea, până acum.
Nu mi-a mai rămas familia pe drumuri.
Nu mi-a mai fost dat să pierd toată agoniseala.
- Nu merg. - O să fie bine, bunicule.
Nu vreau să merg. Nu vreau să merg.
Stai liniștit, bunicule.
Ești puțin ostenit, atât.
Asta e.
Puțin ostenit.
Puțin...
...ostenit.
"Aici odihnește William James Joad. Mort de inimă. Era bătrân."
"Ai lui l-au îngropat aici..."
"...pentru că n-au avut bani de înmormântare..."
"Nu l-a omorât nimeni. A făcut atac de inimă și a murit."
Ar fi bine să-l îngropăm cu scrisoarea asta,
să nu-l dezgroape cineva și să creadă ca a fost omorât.
Nu o dată...
guvernul s-a interesat mai mult de morți decât de vii.
Acum, o să-i țină companie numele.
N-o să mai fie singur în pământ.
N-ai vrea să rostești câteva cuvinte, Casy?
Nu mai sunt predicator, știți bine.
Știm, dar nimeni n-a mai fost înmormântat fără predică.
O să spun una scurtă.
Bătrânul ăsta...
...a trăit și a murit.
Nu știu dacă a fost bun sau rău.
Nu prea contează.
Am auzit odată o poezie:
"Tot ce trăiește este sfânt."
Nu mă rog doar pentru un bătrân care a murit,
căci el s-a dus.
M-aș ruga pentru cei vii, care nu știu încotro să meargă.
Bunicul acesta...
...a scăpat de corvoada asta.
El și-a făcut treaba.
Să-l acoperim și să se odihnească în pace!
"Merg pe drum cu amar în suflet"
"Doamne"
"Nu-i las să se poarte cu mine așa."
"Mi-au dat pâine de porumb și fasole."
Tare frumos mai cântă Connie.
"Și fasole, Doamne"
"Nu-i las să se poarte cu mine așa."
- E ginerele meu. - Cântă frumos. Din ce stat sunteți?
Oklahoma. Am avut o fermă, în arendă.
Noi suntem din Arkansas.
Am avut o prăvălie. Cu de toate.
Când fermele s-au pustiit, s-au închis și prăvăliile.
Am avut o prăvălioară tare frumoasă.
Îmi pre rău că am lăsat-o.
Cu siguranță.
Când o să ajungem acolo și-o să găsim de lucru,
cu un petic de pământ la marginea apei, poate n-o să fie atât de rău.
Așa-i. Am auzit că dau lefuri bune.
- Suntem buni de muncă. - N-o fi mai rău ca acasă.
Sunteți doldora de bani?
N-avem bani,
dar e muncă din belșug, iar noi muncim bine.
Lefurile sunt bune. Una peste alta, va fi bine.
Lefuri bune, spui? La cules de portocale și struguri?
- Ne mulțumim cu ce ni se dă. - Ce găsești de râs?
Ce găsești de râs? Tocmai m-am întors de acolo.
Am văzut cum e. Mă întorc să mor de foame acasă
decât în străini.
Ce tot vorbești?
Am un anunț care spune că se plătește bine.
Iar la ziar scrie că se caută culegători.
Foarte bine, duceți-vă! Nu vă oprește nimeni.
- Atunci, astea? - Nu vreau să vă necăjesc. Duceți-vă!
Deja ne-ai necăjit. Acum, taci.
Aici scrie de 800 de culegători. Tu zici că nu. Cine minte?
- Câte anunțuri sunt? - Eu am unul.
Spune câte sunt?
- Și eu am. - Toți avem.
- Ce dovedește asta? - Poftim... același anunț galben.
"Se caută 800 de culegători."
Vă spun eu. Ăla are nevoie de 800 de oameni și tipărește 5.000 de anunțuri.
Și poate 20.000 le citesc.
Iar două, trei mii pleacă spre vest.
Două, trei mii de disperați
aleargă după 800 de locuri de muncă. Acum, v-ați lămurit?
Ia spune, ești instigator? Ești unul din sindicaliștii ăia?
Jur că nu sunt.
Atunci, de ce nu-ți vezi de treaba dumitale.
Încerc să vă spun ce mie mi-a trebuit un an ca să aflu.
A trebuit să-mi moară doi copilași și nevasta, dar nimeni nu m-a prevenit.
Ce să vă spun de bieții micuți...
...zăcând în cort cu burțile umflate...
numai piele și os.
Tremurând și scâncind ca niște cățeluși.
Iar eu alergam de colo, colo căutând de lucru,
Nu pentru bani, nici pentru leafă,
doar pentru o cană cu făină și o lingură de untură.
Apoi a venit legistul.
"Copiii au murit de insuficiență cardiacă," a scris în actele lui.
Insuficiență cardiacă?
Și burticile lor umflate ca niște bășici de porc?
N-ar strica să dormim puțin.
Pai...
Noapte bună, oameni buni.
O spune adevărul?
Spune adevărul...
adevărul lui.
N-a născocit-o.
O fi și adevărul nostru?
Nu știu.
- Trebuie să cobor. - Bine.
Acum, vreau să ies.
- Vreți să cumpărați ceva? - Niște benzină, domnule.
- Bani aveți? - Ce-ți închipui? Că cerșim?
- Întrebam și eu. - Nu vorbești cu niște vagabonzi.
Era o întrebare.
- De care budincă ai? - Cu banane, ananas, ciocolată și mere.
Dă-mi una de banane. Și o cafea.
- Pune două. - Două să fie.
Știi vreun banc, Bill?
Un băiețel ajunge târziu de la școală, și învățătorul îl întreabă...
Taci!
Doamnă, ne vinzi și nouă o franzelă felii?
Aici nu este alimentară. Avem pâine doar pentru sandvișuri.
Știu, dar e pentru o bătrână care nu are dinți.
Trebuie s-o înmoaie în apă. Nu poate s-o mestece. Și îi este foame.
De ce nu cumperi un sandviș? Avem sandvișuri foarte bune.
Mi-ar plăcea, dar n-avem decât zece cenți.
Trebuie să ne drămuim, pentru restul drumului.
Nu poți cumpăra o franzelă cu zece cenți. Costă 15 cenți.
- Dă-i pâinea. - N-o să mai avem pentru camioane!
Nu-i nimic. O să rămânem fără!
Asta face 15 cenți.
N-ați putea să ne tăiați de zece cenți?
Dă-le pâinea.
Nu, domnule. Vrem să cumpărăm de zece cenți.
Lasă. E pâine de ieri.
Luați-o, dacă vă spune Bert.
Poate vi se pare ciudat că suntem așa strânși la pungă, dar mai avem de mers 1.500 km,
și nu știm dacă o să răzbim.
Sunt sugiucuri de un ban?
- Care? - Cele în dungi.
Alea?
Nu.
- Sunt două la un ban. - Atunci, dați-ne două.
Îndrăzniți. Luați!
Vă mulțumim, doamnă.
- Nu erau două la un ban. - Ce te bagi?
- Costă cinci cenți bucata. - E timpul să mergem. Suntem în întârziere.
- La revedere. - Stați să vă luați restul.
Ce te bagi?
Bert.
Privește!
Camionagii.
- Încotro? - California.
- Cât veți sta în Arizona? - Cât s-o traversăm.
- Aveți plante? - Nu, nu avem plante.
- Mergeți, dar nu vă opriți. - Asta și vrem.
Iată, oameni buni, țara unde curge numai lapte și miere...
California.
Dacă pentru asta am bătut atâta drum...
Poate pe partea cealaltă e mai bine, Connie.
În ilustrate era tare frumos.
Bunico, acolo este California.
Să mergem. Nu mi se pare prea tristă.
Știu eu ce să spun...
Țineți-vă bine!
- Nu-i prea rece, Tom? - Nu, tată. După ce intri, e grozavă.
Hai, John, să ne băgăm!
O să-ți prindă bine.
- Haide, tată, până nu curge toată! - Venim!
- Aveți mare curaj. - De ce?
- Să treceți deșertul într-un hârb ca ăsta. - Dumneata l-ai trecut?
De mai multe ori, dar nu cu o epavă ca asta.
Dacă ne împotmolim, ne-o ajuta cineva.
Se poate, dar eu nu m-aș băga. Mă depășește.
Nu te obligă nimeni să faci ceva ce te depășește.
Să sperăm că va ține.
Bunicul.
Îl vreau pe bunicul.
Îl vreau...
...pe bunicul.
Stai liniștită.
Asa.
Stai liniștită, bunico.
- Toată lumea e la locul ei? - Da.
Atunci, plecăm!
Vă mulțumim frumos.
- Sfinte Sisoe, ce hidoșenie! - Așa sunt toți cei din Oklahoma.
Nu mi-ar plăcea să străbat deșertul în hârbul ăla.
Pentru că suntem cu capul pe umeri. Ei n-au minte, n-au inimă.
Nu sunt oameni. Oamenii n-ar trăi astfel.
Oamenii nu trăiesc în așa mizerie.
Nu cunosc altă viață.
Ce locuri! Nu mi-ar plăcea s-o iau pe jos.
Dacă au mai trecut și alții, vom trece și noi.
Cred că au murit mulți.
Noi încă nu.
- Suntem în mijlocul deșertului! - Aș fi vrut să fie ziuă.
Tom spune că pe ziuă am da ortu' popii.
Am văzut cândva o poză. Peste tot erau numai oase.
- Oase de om? - Unele, da, cred. Majoritatea de vite.
Mi-ar plăcea să văd oase de om.
Bunicule. Îl vreau pe bunicul.
Da. De-acum, o să fie bine.
Trebuie să traversăm deșertul, bunico. Familia trebuie să treacă dincolo.
Asa.
Parcă umblăm de-o viață. Am obosit.
Femeile mereu obosesc.
Nu-ți pare rău, dragule, nu?
Nu, dar...
Ai văzut reclama din revista Spicy Western Story.
"Nu plătiți nimic. Doar trimiteți cuponul și ajungeți depanator radio calificat."
Meserie curată și frumoasă.
Dar încă o mai putem face, dragule.
Trebuia s-o fac atunci, nu să plec.
- Ce s-a întâmplat? - Inspecție agricolă.
Vă controlăm lucrurile. Aveți legume sau semințe?
Nu.
- Vă vom verifica lucrurile. - Descărcați.
Să descărcăm? Sfinte Sisoe.
Din păcate, trebuie să coborâți, cât timp descărcăm pentru inspecție.
Avem o femeie bolnavă.
Trebuie s-o ducem la doctor. N-avem timp de pierdut!
Da? Trebuie să ne uităm.
Vă jur că nu avem nimic. Vă jur.
Iar bunica e tare bolnavă.
Priviți.
Așa este.
- Vă jurați că nu aveți plante? - Nu avem. Vă jurăm.
Mergeți. E un doctor la Barstow. Sunt doar 12 km.
Nu opriți, nu coborâți. Ați înțeles?
- Vă mulțumim. - Vă suntem recunoscători.
Mulțumim!
Mamă! Bunico! Priviți!
Ea este! Nu mi-o închipuiam așa!
- Priviți! - Uită-te acolo, John!
E frumoasă și verde, Winfield!
- Or fi portocali, John. - Arată a portocali.
- Orice ar fi, sunt frumoși. - Așa este.
Vedeți căpițele acelea? Cred că e o plăcere să te joci acolo.
E o adevărată frumusețe.
Unde-i mama? Vreau să vadă și mama asta. Privește, mamă!
Vino!
- Ți-e rău? - Am trecut deja?
Privește!
Slavă Domnului!
Suntem încă laolaltă... Aproape toți.
N-ai dormit deloc?
- I-a fost rău bunicii? - Bunica a murit.
Când?
- Înainte să fim opriți, azi-noapte. - De aceea n-ai vrut să ne controleze?
M-am temut că o să ne oprească și n-o să ne mai lase să trecem.
I-am spus bunicii
Înainte să-și dea duhul, că familia trebuie să treacă.
Că nu putem să riscăm să ne oprim.
Dar acum e bine.
O s-o înmormântăm într-un loc cu verdeață,
înconjurat de flori și copaci...
În sfârșit, se poate odihni în California.
Cât timp credeți c-o s-o mai împingeți?
Până aici. Am rămas fără benzină.
Pe unde am putea găsi ceva de lucru? N-are a face ce.
Am văzut 10.000 din astea, până acum.
- Nu sunt valabile? - Acum, nu. Și nu aici.
S-au căutat culegători, cam acum o lună, dar acum, se caută în sud.
- De unde din Oklahoma vă trageți? - Sallisaw.
Sallisaw? Eu am venit din Cherokee, acum doi ani.
- Ce bine! - E din statul nostru!
- Pe Connie l-am cunoscut în Cherokee. - Hai, nu mai spune!
Bine. Să nu ne ambalăm.
Iată ce vreau să vă spun:
La noapte, să nu parcați în oraș. Trageți la tabără.
Altminteri, va trebui să vă arestez.
- Și ce să facem? - Asta, nu-i treaba mea.
Tocmai cine mă pune să vă închid, e cel care a tipărit astea.
Cât băgați?
Un galon.
Niciunul nu pare prea înstărit.
- Să mergem în altă parte? - Cu patru litri de benzină?
Să întindem cortul, și să pun de o tocăniță.
Dacă vreți, vă aduc niște surcele.
- Vrei să fii poftită la masă, nu? - Da, doamnă.
- N-ai mâncat de dimineață? - Nu, doamnă. Nu se găsește de lucru.
Tata încearcă să vândă din lucruri, să cumpere benzină, să putem pleca.
Niciunul dintre voi n-a mâncat pe ziua de azi?
Eu și fratele meu am mâncat. Pe săturate.
- Înseamnă că nu vă este foame. - Am mâncat pe săturate.
Mă bucur că unora nu le e foame, că n-aș fi avut pentru toți.
A mințit. Știți ce a făcut?
Aseară, a ieșit afară și a spus că au mâncat pui.
M-am uitat, dar nu mâncaseră decât turte prăjite, ca noi toți.
Cum este?
Nu știu ce să mă fac. Trebuie să hrănesc familia.
Ce mă fac cu copiii ăștia?
Dă-i-o lui Ruthie.
Uite.
Poftim, John.
Ia, Tom. Mie nu mi-e foame.
- Cum așa? N-ai mâncat azi. - Știu. Dar mă doare stomacul.
Nu mi-e foame.
- Ia farfuria în cort și mănâncă! - Degeaba. Tot am să-i văd.
Haideți, plecați!
Stați degeaba. N-ajunge și pentru voi.
Plecați!
Nu poți să-i alungi așa.
Ține. Intrați în cort.
Acum, voi, micuților. Luați-vă câte un blid,
să vă pun ce a mai rămas.
Fuguța!
Nu știu dacă fac bine sau nu.
Treceți înăuntru și rămâneți acolo.
Doamna ne dă de mâncare! Luați-vă o conservă!
- Și mie, și mie. - Ai luat prea mult.
Căutați de muncă?
Desigur. Unde?
În ținutul Tavaresy. La cules fructe. Se caută muncitori.
- D-ta ești proprietarul? - Eu sunt arendașul.
Cât se plătește?
Nu știu exact. În jur de 30 de cenți, cred.
Cum de nu știi? Dumneata ești arendașul, nu?
Așa-i. Dar e în funcție de prețul pieței.
Poate mai mult, poate mai puțin.
În regulă, domnule, merg eu.
Arată-ne contractul de arendare, apoi fă o comandă,
stabilește locul și prețul, îl semnezi și mergem.
Ascultă, istețule. Îmi conduc afacerea cum doresc.
Ofer de lucru. Dacă vreți să munciți, bine.
Dacă nu, rămâneți aici, și gata.
Am mai trecut de două ori prin asta.
Dacă-i trebuie o mie de oameni, aduce 5.000 și-i plătește cu 15 cenți ora.
Iar voi acceptați, pentru că vă este foame.
Dacă vrea să angajeze, să scrie cât vrea să plătească.
Cereți-i licența. Dacă n-are licență, legea nu-i dă voie să angajeze lucrători.
Joe.
Un agitator.
- L-ai mai văzut până acum? - Mi se pare cunoscut.
Dădea târcoale mașinii care a luat foc.
Da, el e. Urcă în mașină.
- Omul n-are nici o vină. - Mai vorbește mult și-o să vii și tu.
Nu vă luați după instigatori.
Mai bine strângeți și veniți în Tavares.
Tu, treci încoace.
Dă-mi mie pistolul. Dispari de aici. Intră în păpuriș și așteaptă.
- N-am să fug. - Te-a văzut șeriful, Tom!
Vrei să-ți ia amprentele? Să te închidă din nou?
Cred că ai dreptate.
Ascunde-te în păpuriș. Dacă se liniștesc lucrurile,
am să fluier de patru ori.
- Ce s-a întâmplat? - Omul asta al vostru...
...a făcut pe nebunul și l-am pocnit.
A împușcat o femeie și l-am lovit din nou.
Cum ai făcut prima dată?
I-am răspuns.
El te-a lovit?
- Semăna cu el. - Eu am fost.
Ai făcut pe grozavul cu cine nu trebuia.
Urcă în mașină!
Femeia va muri din cauza sângerării.
Ce mizerie face un Colt de 45.
Du-o la doctor.
Al?
- Acum poți să intri, Tom. - Trebuie sa plecam imediat de aici.
În mlaștină, am dat de un individ care mi-a spus
că cei de la tripou vor să dea diseară foc la tabără.
Încărcați lucrurile în camion. Mamă?
Tată?
- Ce faci cu levierul ăla? - I-a sărit muștarul.
Las', că o rezolvăm mai târziu. Trebuie să ne grăbim. Unde-i Connie?
A plecat aseară.
Spunea că n-a crezut c-o să fie chiar așa.
Bine că am scăpat de el.
- N-a fost nimic de capul lui. - Tată, taci!
De ce să tac? El a plecat de la noi, nu?
Lasă, tată. Ajută-l pe Al la camion.
La noapte, niște indivizi din oraș o să dea foc taberei.
Ce... Nu te necăji. O să fie bine.
Mă simt sfârșită.
Nu vreau să mai trăiesc fără el.
Se întoarce el. Îi lăsăm vorbă.
Stai liniștită.
Urcați. Mamă, tu și Rosasharn urcați.
Mamă,
poate că Connie a plecat după manuale să învețe.
Voia să ajungă depanator radio.
Poate voia să ne facă o surpriză.
Așa o fi.
Sosește o vreme când omul înnebunește.
- Mi-ai promis c-o să stai liniștit. - Mă străduiesc.
Dacă ar respecta legea, n-am face asta. Dar ei n-au treabă cu legea!
Vor să ne îndobitocească,
să ne înjosească, să ne obidească.
- Mi-ai promis, Tom. - Știu. Am să mă străduiesc.
Fii cuminte. Să nu se destrame familia. Nu da de bucluc!
Ce-i acolo, baraj?
Tom, nu face asta, te rog!
Încotro?
Nu suntem de prin partea locului,
domnule. Am auzit că ar fi de lucru într-un loc pe nume Tavares.
Da? Ați greșit drumul!
În plus, ne-am săturat de ăștia din Oklahoma!
Nici noi n-avem destul de lucru!
- Care-i drumul, domnule? - Vă întoarceți și o luați spre nord.
Să nu vă întoarceți până la vremea bumbacului. Ați priceput?
Tată, să încercăm și celălalt cauciuc.
- Iar am făcut pană, Tom? - Încă un cauciuc?
- Tată, adu camera aia. - Bine.
- Mamă, te ridici? Și așa e grea. - Bine.
Îți spun eu ce-o să fie.
Ieri, am rămas fără untdelemn. Făină mai avem pentru două zile. Mai sunt zece cartofi.
Iar Rosasharn o să nască curând.
- Bună dimineața! - Bună dimineața.
- Căutați de lucru? - Căutăm de lucru și pe sub pietre, domnule.
- Știți să culegeți piersici? - Știm să culegem orice.
E de lucru berechet la 60 km de aici, în Pixley.
Mergeți spre est, pe drumul 32. Căutați ferma Keene.
- Spuneți-le că v-a trimis Spencer. - Vă mulțumim!
Haide, mamă!
- Ce-i asta, o epavă? - Încotro mergeți?
Ne-a trimis unul pe nume Spencer. Spunea ceva de cules piersici.
- Căutați de lucru? - Sigur că da.
În regulă. Mergeți drept înainte.
- Dă-le drumul! - Dar ce se întâmplă?
Un mic incident... dar voi n-aveți treabă.
- Înaintează! - Treci acolo.
Crezi că e un accident?
Nu știu dacă e treaba poliției, dar nu-mi miroase a bine.
Toți sunt de-ai noștri. Nu-mi place.
Nu sta. Treci la rând.
Pleacă.
Vreți să ne trageți pe sfoară?
Mai repede!
Haideți.
Duceți-vă acolo.
Mai sus, pe uliță.
Ține-te după el.
Oprește!
- Căutați de lucru? - Sigur că da. Dar ce se întâmplă?
- Nu-i treaba ta. Numele? - Joad.
- Câți bărbați sunteți? - Patru.
- Femei? - Două.
- Copii? - Doi.
Sunteți apți de muncă?
- Da, așa cred. - Bine. Căsuța 63.
Salariul, cinci cenți lădița. Doar fructele nebătute.
Mișcați-vă! Începeți treaba imediat.
Hai, iubito. E în regulă.
- Numele. - Joad.
Ce-i asta?
- Joad? Nu-i trecut. - Permisul?
Oklahoma. EL-204.
Nu-i aici.
Ascultați. Să nu ne faceți necazuri.
Munciți, vă vedeți de treabă și totul va fi în regulă.
E clar că vor să te simți ca acasă.
- O să locuim aici? - De ce nu.
N-o să fie prea rău dacă dereticăm puțin.
Îmi plăcea mai mult în cort.
Aici avem dușumea!
N-o să fie ud dacă plouă.
Ține. Ne pică bine.
- Numele? - Tot Joad.
- Câți sunteți? - Șase. Voi mergeți.
Eu și Rosasharn rămânem să despachetăm.
- Mai sunt chiftele, mamă? - Nu, nu mai sunt.
- Atât mi-au dat de un dolar. - Cum atât?
Totul e foarte piperat la prăvălia companiei. Și e singura.
Nu m-am săturat.
Mâine o să lucrați toată ziua,
și o să fiți plătiți zi-întreagă. Atunci, o să ne ajungă.
Te spetești culegând fructele astea.
Ies să văd ce-a fost toată tevatura de la poartă.
- Mai vine cineva? - Nu, mai stau puțin și mă culc.
Eu dau o raită să văd dacă nu-mi găsesc o fată.
- Fată, zici? Când eram ca tine... - Tată!
Sunt curios să văd de ce strigau așa.
Mă întorc repede.
Tom, să ai grijă. Nu te băga unde nu-ți fierbe oala.
Bine, mamă. Stai liniștită.
Încotro ai plecat?
Să mă plimb.
- E interzis? - Treci înapoi!
- Adică, nu pot să ies de aici? - În seara asta, nu.
Te întorci de bună voie sau chem ajutoare.
Mă întorc de bună voie.
- Bună seara. - Cine ești?
- Treceam pe aici. - Ai vreo cunoștință aici?
Nu. Eram doar în trecere, ți-am mai spus.
- Casy! - Tu ești Tom Joad! Ce faci, băiete!
- Credeam că ești la închisoare. - M-au gonit doar din oraș.
Intră. Tom Joad.
- Despre el vorbeai? - Întocmai. Ce cauți aici, Tom?
Lucrez la cules de piersici.
Când am venit, i-am auzit pe unii strigând. Am ieșit să văd ce se întâmplă.
- Despre ce e vorba? - E grevă.
Cinci cenți e puțin. Dar ai ce mânca.
- Cinci cenți? Vă dau numai cinci cenți? - Da. Până la prânz, am scos un dolar.
Ascultă, Tom, am venit aici să muncim.
Ne-au promis cinci cenți, dar fiind prea mulți,
ne-au dat doar doi cenți jumătate.
N-ai ce mânca de banii ăștia, iar dacă mai ai și copii...
Așa că am refuzat.
Atunci, ne-au alungat. Acum vă plătesc cinci cenți.
Dar după ce termină cu greva, crezi că-i mai vedeți?
Habar n-am. Acum plătesc cinci cenți.
În clipa când noi plecăm, vor plăti doi cenți jumate.
Îți dai seama,
o tonă de piersici culese și transportate la preț de un dolar.
De banii ăștia, nu-ți poți lua de-ale gurii ca să trăiești.
Alăturați-vă nouă, Tom. Fructele sunt deja coapte!
Două zile neculese și o să ne plătească la toți cinci, poate șapte cenți.
Ba nu. Acum plătesc cinci. Atât îi interesează.
Când vor înăbuși greva, n-o să mă plătească atât.
Când o să înțelegi, te-au și zburat. Au ticluit-o bine.
Când se termină recolta, ca sezonier, ești dat afară.
Dar acum plătesc cinci cenți, e tot ce ne interesează.
Știu ce-ar spune tata. Că nu e treaba noastră.
Dar până n-o încasează, n-o să se trezească.
S-o încaseze? Nu mai aveam nimic de mâncare!
În seara asta, am mâncat carne. Nu multă, dar am mâncat.
Îți închipui că tata va renunța la carne de dragul altora?
Rosasharn are nevoie de lapte.
Credeți că mama o să înfometeze copilașul, doar că niște indivizi urlă la poartă?
Tom, învață ce am învățat și eu.
Nu știu dacă am dreptate, dar încerc să descopăr.
De aceea, n-am să mai fiu niciodată predicator.
Predicatorii ar trebui să știe.
Iar eu nu știu.
Trebuie să întreb.
- Nu-mi miroase a bine. - Ce s-a întâmplat?
Nu sunt sigur,
dar parcă am auzit ceva. Acum, nu se mai aude.
- Nu trebuie să ne abatem de la ale noastre. - Parcă suntem râioși.
Caralii încearcă să ne alunge din stat.
Nu poliția statală, ci gărzile angajate de companie.
Ei cred că eu sunt liderul, pentru că vorbesc prea mult.
Stingeți lumina. Ieșiți. E cineva aici.
- Ce este? - Nu știu. Ascultați.
N-aud nimic. Tu auzi ceva, Tom?
Aud. Cred că mai mulți indivizi se îndreaptă încoace.
- Trebuie să spălăm putina. - Pe sub pod!
E ăla din mijloc. Slăbănogul. Înșfăcați-l!
Oameni buni, nu știți ce faceți! Înfometați niște copilași!
- Taci, nenorocitule... - Casy!
- L-ai omorât! - A meritat-o.
Ferește!
A murit. L-ați văzut pe cel care l-a omorât?
Nu sunt sigur, dar i-am lăsat un semn pe față. N-are cum să-l ascundă.
Mamă?
Tom! Tată, scoală. Al, lumina.
Repejor.
- A întrebat cineva ceva? - Nu, mamă.
- Stai la ușă. - Da, mamă.
Tommy.
Cum te simți?
Îmi arde obrazul, dar văd.
- Ce-ai auzit? - Se pare că tu ai făcut-o.
Da. L-am omorât.
Oamenii nu prea vorbesc.
Au organizat potere.
Spun că dacă-l prind pe criminal, îl linșează.
Mai întâi, l-au omorât ei pe Casy.
Ei spun altceva. Că tu ai început.
Știu cum arată individul?
Știu că are o vânătaie pe față.
Îmi pare rău, mamă.
Totul s-a petrecut cât ai clipi.
Nici nu mi-am dat seama că am făcut-o.
Nu face nimic, Tommy.
Aș fi preferat să n-o fi făcut-o...
dar ai făcut ce trebuia.
Nu-ți găsesc nicio vină.
La noapte, plec. N-aș vrea să pățiți ceva.
Tom.
Nu înțeleg eu multe...
dar dacă pleci, nu ne va fi mai ușor.
Cândva, aveam pământul nostru,
aveam lumea noastră.
Bătrânii mureau, se nășteau cei mici.
Eram mereu la un loc.
Eram familia...
Unită. Totul era limpede.
Acum, nu mai e nimic limpede.
Nimic nu ni se mai pare limpede.
Fratele tău face totul să ia viața de la capăt.
Unchiul John tândălește.
Tata și-a pierdut locul de cap al familiei.
Se alege praful de noi, Tom.
Nu mai suntem o familie.
Rosasharn o să aibă un copil, dar fără familie.
Am încercat s-o îmbărbătez, dar...
Iar Winfield.
Ce o să se aleagă de el în viață?
O să crească sălbatic. La fel și Ruthie.
Ca niște animale.
Nu mai crezi în nimic.
Nu pleca, Tom.
Rămâi și ajută-ne.
Ajută-mă.
Foarte bine, mamă. Știu că n-ar trebui, dar am să rămân.
Mamă, se apropie o mulțime de oameni.
- Câți sunteți? - Zece.
Baraca 25. Numărul e pe ușă.
- Bine, domnule. Cât se plătește? - Doi cenți și jumătate.
Doi jumate? N-avem ce mânca de banii ăștia.
Acceptă-i sau cară-te.
Două sute de oameni vin din sud. Ei se mulțumesc cu banii ăștia.
- Dar ce-o să mâncăm? - Ascultă...
N-am stabilit eu prețul. Vrei, bine. Nu, poți să pleci.
- Unde-i baraca 25? - Drept înainte.
Casy ăsta.
O fi fost popă, dar vedea lucrurile limpede.
Era ca un felinar.
Mi-a luminat mintea.
Vine noaptea. Plecăm de aici.
Ca un felinar.
- Pornesc mașina. - Bine.
Gata, Tom.
Sari! Sari!
Până ne-om îndepărta. Pe urmă, poți să ieși.
Nu-mi place să rămân aici.
Treci în cabină, mamă.
Vino, John.
- Încotro? - Plecăm.
- De ce? - Am găsit de lucru. Mai bine ca aici.
- Da? - Da.
Ia să vă văd.
- Nu mai era unul cu voi? - Cine, autostopistul?
- Ăla mărunt, tras la față? - Parcă așa arăta.
L-am luat de pe drum, atât.
- A plecat dimineață, când a scăzut prețul. - Cum spuneai că arăta?
Mărunt, tras la față.
Avea vreun semn pe față?
N-am văzut.
Plecați.
- Plecați definitiv? - Da. Spre nord. Am găsit de lucru.
Bine.
- Te-ai descurcat de minune, Al. - Unde mergem?
N-are a face. Trebuie să mergem.
Până ne-om îndepărta destul.
Ia mâna!
A plesnit cureaua de la ventilator.
Nu se putea un loc mai bun să se strice.
- Mai avem benzină? - Doi, trei litri.
Mamă, se pare că de data asta am încurcat-o.
Văd lumini. Poate e vreo tabără.
E cam o milă până acolo. Ce zici, Al, o luăm la vale?
- Trebuie. - Atunci, să-i dăm drumul.
Haideți, copii. Urcă, John!
John, te-ai lovit?
Nu.
- Ați intrat prea repede. - A cui a fost ideea?
O mulțime de copii se joacă pe aici.
Dacă le spui oamenilor să conducă încet, s-ar putea să uite.
Așa, hurducăindu-se, nu mai uită.
- N-aveți loc și pentru noi? - Aveți noroc.
Încântat de cunoștință, doamnă.
Bună ziua.
În capătul uliței, faceți la stânga. O să vedeți. Intrați în grupul sanitar nr. 4.
- Asta ce înseamnă? - Toaletă, duș, cadă.
Vreți să spuneți ca vom avea cadă cu apă curentă?
Da, doamnă.
Dimineață, comitetul taberei va lua legătura cu dumneavoastră.
- Potera? - Nu.
Nu, aici oamenii își aleg singuri paznicii. Doamnă, veți fi contactată de comitetul de femei.
Vă vor spune ce faceți cu copiii; despre școală, dispensar
și cine va avea grijă de copii.
Vreți să intrați să semnați?
Condu tu mașina, Al. Semnez eu.
Aici, înăuntru.
Nu vreau să par indiscret, mă înțelegeți...
am nevoie de unele informații. Cum vă numiți?
Joad. Tom Joad.
- J-O... - A-D.
A-D.
Câți sunteți?
Opt... acum.
- Unchiule John, n-arăți prea bine. - Nu mă simt bine, dar îmi voi reveni.
Haide.
Împingeți!
Cazarea costă un dolar pe săptămână, dar puteți presta o muncă în schimb:
duceți gunoiul, faceți curat în tabără etc.
Vom munci.
Ce-i cu acel comitet?
Avem cinci unități sanitare. Fiecare își alege un reprezentant.
Întocmesc legi și se respectă ce spun ei.
Adică cei care conduc tabăra sunt dintre cei care trăiesc aici?
- Întocmai. - Și nu există polițiști?
Nici un polițist nu intră aici fără mandat.
Nici nu-mi vine să cred.
Tabăra de unde venim a fost incendiată de poteră și de ajutoarele lor.
Aici nu vor intra. Uneori, se patrulează pe lângă gard,
- Mai ales în serile dansante. - Se și dansează?
Sâmbătă seara, organizăm cele mai reușite serate din zonă.
- Cine conduce acest loc? - Guvernul.
- De ce nu sunt mai multe? - Poate afli dumneata. Eu nu pot.
Se găsește ceva de lucru?
Nu vă pot promite.
Va veni un agent și-l poți întreba pe el.
Tăietura de pe față...
- M-a lovit o ladă. - Ar trebui s-o îngrijești.
Îți va da șeful magazinului ceva. Pe curând.
Mamei o să-i placă aici.
De mult n-a mai fost tratată
cum se cade.
Pe curând.
- Winfield, scoală! Să-ți arăt ceva. - Ce este?
Niște vase albe, ca în reviste.
Hai să-ți arăt.
Vino! Nu spune nimeni nimic.
Aici te speli pe mâini.
- Alea ce sunt? - Stai în cămăruțele alea...
și prin ciurul ăla vine apa. Poți să faci baie.
- Privește! Ca în reviste. - Nu pune mâna!
Acum, ai stricat-o.
N-am făcut decât să trag de sfoară.
- Salut, domnule Thomas. - Bună dimineața.
- Ce mai faceți? - Bună dimineața.
Bună treabă.
Ascultați. Poate mă pripesc, dar îmi place de voi.
Munciți bine, zău așa.
- Locuiți în tabăra guvernamentală, nu? - Da, domnule.
Și sâmbătă seara se dansează.
Într-adevăr.
- Aveți grijă sâmbăta asta. - Despre ce-i vorba?
Sunt șeful comitetului central. Vreau să știu.
Să nu spuneți că știți de la mine.
Ascultați.
"Cetățeni furioși pe agitatorii Roșii, au mai incendiat o tabără"
"și i-au alungat pe agitatori din stat."
Ascultă, cine sunt acești Roșii?
Peste tot, n-auzi decât că unul îl face pa altul Roșu.
Ce sunt Roșii ăștia?
Eu nu mă bag.
Vă spun doar că sâmbătă va fi bătaie,
iar potera abia așteaptă să intervină.
Acum, vedeți-vă de treabă.
Poate că m-a luat gura pe dinainte, dar sunteți de-ai noștri și-mi place de voi.
Vom tăcea mâlc. Mulțumim.
- Bine. - N-o să fie nici o bătaie.
- Bună seara, doamnă. Cine v-a invitat? - Domnul și doamna Brown.
Intrați. Ce mai faci, Jake?
Bine, domnule Jennings. Mă bucur să vă văd.
- Bună. - Bună.
- Vrei să dansezi? Știu vals. - Mare lucru. Toată lumea știe.
- Dar nu ca mine. - Pleacă.
Fata e logodită. O să se mărite.
Bărbăti-său o să vină după ea. Pleacă!
Salut, Bill. Ai o fată frumoasă.
- Bună, domnule Thomas, doamnă Thomas. - Sunteți atenți?
Stați liniștit. Va fi liniște.
Așa să fie, cum spui.
Bună seara, băieți. Cine v-a invitat?
Unul pe nume Buck Jackson.
- Bine, distracție plăcută. - Mulțumesc.
Hei.
- Sunt mușterii tăi. - De unde știi?
Păi...
Am o presimțire.
Erau cam speriați.
Fiți cu ochii pe ei. Întrebați-l pe Jackson dacă-i cunoaște. Eu rămân aici.
- Salut. - Bună.
Rămâi cu bine.
- Ce mai faceți, doamnă Joad? - Bine.
Arătați grozav.
- Doriți să dansați, doamnă? - Vă mulțumim, dar nu se simte bine.
- E cam obosită. - Mulțumesc, oricum.
Și eu vă mulțumesc.
Hei, Jackson.
Îi cunoști pe indivizii ăia?
Ne pare rău, dar trebuie să menținem curățenia în tabără.
Pe unul îl cunosc. Am lucrat cu el. Dar nu l-am poftit niciodată aici.
Stai cu ochii pe el. Urmărește-i și atât.
I-am văzut, domnule Wallace. O mașină, cu cinci indivizi, e parcată lângă eucalipți
și încă una, cu alți patru, e mai sus, pe șosea. Au și arme. I-am văzut!
Mulțumesc, Willie. Te-ai descurcat de minune. Acum, poți pleca la dans.
Se pare că se-mpute treaba.
De ce vor să strice tabăra? De ce nu ne lasă în pace?
- Să punem mâna pe niște târnăcoape și... - Nu. Atât așteaptă.
Dacă sărim la bătaie,
cheamă poliția, că nu păstrăm ordinea.
- Au venit. I-am înconjurat. - E totul pregătit?
- Nu vor fi tulburări. - N-aș vrea să le faceți vreun rău.
Fii fără grijă. Am aranjat totul. Nici n-o să se bage de seamă.
Fără bâte, cuțite sau obiecte din fier.
Burdușiți-i fără vărsare de sânge.
Domnilor, scoateți-vă pălăriile. Mulțumesc.
- Pe zi ce trece, se face tot mai frumoasă. - Așa sunt fetele cu un prunc în ele.
- Haide să dansăm, mamă. - Vai, Tom, eu...
- Dă-i drumul! - Bine.
Tom! Mai ușor!
"Rămâi lângă mine, dacă mă iubești,"
"Nu te grăbi să-ți iei rămas bun,"
"Ci amintește-ți de Valea Râului Roșu"
"Și de băiatul care te-a iubit atât."
Este 21,29. Să mergem!
Gata. E 21,30. Să începem.
- Băiete, dansez eu cu ea. - Tu și cu mai cine?
Scuză-mă, mamă.
Deschide! Am auzit că e o încăierare aici!
- Încăierare? Nu văd așa ceva. Cine sunteți? - Ajutoarele de șerif.
- Aveți mandat? - Când e dezordine, n-avem nevoie de mandat.
Eu nu văd nici o dezordine.
Nici nu cred că este. Convingeți-vă singuri.
Să plecăm.
Oklahoma. EL-204.
N-aveți dreptul să arestați pe nimeni fără mandat.
Luăm mandatul după ce verificăm numărul.
Tommy.
Nu vrei să-ți iei rămas-bun?
Nu am știut, mamă.
Nu știu dacă trebuie să plec.
- Mamă. - Taci, Ruthie.
Vino afară.
A fost poliția pe aici. Și-a notat niște numere de înmatriculare.
Cred că cineva bănuiește ceva.
Mai devreme sau mai târziu, avea să se întâmple.
Așează-te puțin.
Aș vrea să pot rămâne, mamă.
Aș vrea să fiu de față,
când tu și tata vă veți stabili într-un loc frumos.
Zău că aș vrea,
dar nu cred c-o să apuc ziua aceea.
- Te-aș putea ascunde, Tommy. - Știu, dar n-am să te las.
Ai ascunde un criminal, și-ai avea necazuri.
Bine, Tommy.
Dar ce ai de gând să faci?
Știi la ce m-am gândit?
La Casy...
la ce a spus el...
la ce a făcut...
la felul în care a murit
și mi-am amintit totul.
A fost un om cumsecade.
M-am gândit și la noi...
la ăștia care trăim ca porcii...
privind atâta pământ bun și mănos
și poate altul are un milion de acri, iar 100.000 de familii mor de foame.
Mă întrebam dacă
ne-am putea unii cu toții și am striga...
Nu te-ar lăsa. Te-ar omorî
ca pe Casy. Oricum, mă vor omorî.
Mai devreme sau mai târziu, mă vor omorî pentru un motiv sau altul.
Până atunci..
Tommy.
- N-ai de gând să omori pe cineva, nu? - Nu, mamă, nu e asta.
Doar că,
dacă tot sunt un proscris, poate reușesc să fac ceva.
Poate găsesc ceva,
poate dibuiesc ceva, poate aflu de unde vine acest rău,
și descopăr cum pot să-l îndrept.
Nu mi-e limpede, mamă.
Nu știu destule.
Cum voi afla vești de la tine?
Ar putea să te omoare și să nu aflu niciodată.
Te-ar putea răni. Cum voi afla?
Poate e cum a spus Casy...
Omul nu are un suflet pentru el,
doar o părticică dintr-un suflet mare,
un suflet mare ce aparține tuturor.
Apoi...
- Apoi ce, Tom? - Nu mai contează.
Voi hălădui prin umbră.
Voi fi pretutindeni,
oriunde te-ai uita.
Acolo unde flămânzii vor lupta ca să mănânce. Voi fi acolo.
Oriunde un polițist va bate pe cineva. Acolo voi fi.
Voi fi alături de cei obidiți.
Voi fi alături de copiii care rând că le e foame și știu că masa e gata.
Și când oamenii se vor hrăni cu rodul muncii lor
și vor trăi în casele construite de ei.
Și acolo voi fi.
Nu înțeleg, Tom.
Nici eu, mamă,
dar la asta mă gândesc.
Dă-mi mâna.
Rămâi cu bine.
Mergi sănătos, Tommy.
Mai târziu, când toate acestea se vor adeveri,
ai să te întorci?
Cu siguranță, mamă.
Noi nu suntem dintre cei care se sărută, dar...
La revedere, mamă.
La revedere, Tommy.
Tommy.
La revedere.
Grăbiți-vă! Împachetați!
- Le-ai fixat bine, John? - Merge bine.
Ține.
Winfield, cocoață-te sus. Nu mai sta în drum.
Nu pricep de ce vă grăbiți.
Au spus că e de lucru pentru 20 de zile.
Așa este, domnule. Vrem să le muncim pe toate 20.
- Ești gata, mamă? - Da. Cum te simți, Rosasharn?
Toată lumea în mașină. Mergem spre Fresno.
Te ajut eu să te ridici.
- Luați-o cu grijă. - Ușurel, fetițo.
Se va face bine.
- Ia-o cu grijă, John. - Bine.
- Ești gata, Al? - Gata, tată.
Acum, mamă.
- Aveți grijă de voi. - Pa.
- La revedere! - Pa!
- Pa! Pa! - La revedere!
- Mulțumim mult! La revedere! - La revedere!
Mulțumesc, domnule Conway.
- La revedere! - Aveți grijă de voi.
La revedere!
Douăzeci de zile de lucru. Dumnezeule!
Abia aștept să-mi bag mâinile în bumbac. Acest fel de cules îl pricep și eu.
Poate sunt 20 de zile de muncă, poate nu-i niciuna...
- Să nu ne pripim. - Ce-i cu mata, mamă, ți-e frică?
Frică!
N-o să-mi mai fie frică niciodată.
Înainte, mi-era. O vreme, mi-a fost teamă că vom fi înfrânți.
De parcă n-am fi avut decât dușmani pe lumea asta.
Și niciun prieten.
Atunci, m-a cuprins frica,
de parcă ne-am fi rătăcit și nimănui nu i-ar fi păsat.
Tu ești cea care ne ții pe picioare.
Știu că eu nu mai sunt bun de nimic.
Tot timpul nu mă gândesc decât la vremurile de altădată.
La casa noastră.
N-am s-o mai revăd niciodată.
Femeia se deprinde mai repede ca bărbatul.
Bărbatul trăiește, cum să zic, în hopuri.
Un prunc se naște, cineva moare. Astea sunt hopuri.
Are o fermă, o pierde, e un hop pentru el.
Pentru o femeie, totul e ca un râu.
Mici vârtejuri, mici cascade, dar râul curge mai departe.
Așa este femeia.
Tot ce se poate, dar noi sigur am încasat-o.
Știu.
Asta ne întărește.
Bogații vin și mor.
Copiii lor nu fac două parale. Mor și ei.
Dar noi mergem mai departe. Noi suntem cei care dăinuim.
Nu ne pot răpune. Nu ne pot vătăma.
Vom merge mai departe, tată, pentru că noi suntem poporul.
Traducerea și adaptarea: Eugen Roșu